Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének
Jelentése
az OBH 2258/2005. sz. ügyben

Előadók: dr. Haraszti Katalin
Az eljárás megindítása
Egy magyar nemzetiségű román állampolgár (a továbbiakban: panaszos) azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert a BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal Budapesti és Pest Megyei Regionális Igazgatóságának VI. számú Ügyfélszolgálati Irodája (a továbbiakban: Bevándorlási Hivatal) a matrica formátumú letelepedési engedélyokmányt nem hajlandó a leánykori nevére kiállított útlevélben elhelyezni.

A megállapított tényállás:
A panaszos 2004. szeptember 4-én házasságot kötött egy magyar állampolgárral. A házasságkötést követően a panaszos a házasságról, a családról és a gyámságról szóló 1952. évi IV. tv. (Csjt.) 25. § (1) bek. c) pontjában szabályozott házassági nevet választotta, azaz a férje családi nevét viseli a házasságra utaló toldással, és ehhez kapcsolja a saját teljes nevét.
A panaszos a házasságkötést Romániában is anyakönyveztette, ahol – az ott érvényben lévő jogszabályokra tekintettel - a házassági családi nevének első tagja a férje családi neve, és ezt követi az ő születési családi neve. Miután a román jog a magyar Csjt. 25. § (1) bekezdésének c) pontjában szabályozott házassági nevet nem ismeri, Romániában a panaszos számára nem állítottak ki olyan útlevelet, amelyben a házassági neve a magyar házassági anyakönyvi kivonattal megegyező módon szerepelt volna. Ezért a panaszos nem cseréltette ki az útlevelét, vagyis a birtokában lévő román úti okmányban továbbra is a születési neve szerepel.
2004. október hónapban a panaszos letelepedési kérelmet nyújtott be, amit a Bevándorlási Hivatal engedélyezett. 2005. március 29-én a Bevándorlási Hivatal levélben tájékoztatta a panaszost arról, hogy a letelepedési engedély iránti kérelem mellékletét képező magyar házassági anyakönyvi kivonatra figyelemmel, a matrica formátumú okmányt a Csjt. 25. § (1) bekezdése szerinti házassági névre állították ki. Miután a matricát a panaszos érvényes útlevelébe fogják elhelyezni, a két okmány adatainak „pontosan meg kell egyeznie”, tehát azt csak „azonos névre kiállított úti okmányba” lehet beragasztani. A Bevándorlási Hivatal álláspontja szerint a panaszos „korábbi nevére kiállított útlevélbe a névmódosítás után kiállított férjezett névre szóló okmány nem helyezhető el”. Az említett indokok alapján a Bevándorlási Hivatal felszólította a panaszost, hogy gondoskodjon a személyazonosító okmányai cseréjéről. Levelében a Bevándorlási Hivatal nem jelölte meg sem azt a jogszabályi rendelkezést, amelynek alapján a panaszosnak az érvényes útlevelét ki kellene cseréltetnie, sem azt a határidőt, amelyen belül az említett kötelezettségét teljesítenie kell.
2005. április 28-án a Bevándorlási Hivatal levélben értesítette a társszerveket arról, hogy miután a panaszos a házassági nevére kiállított érvényes útlevéllel nem rendelkezik, a letelepedési engedélyokmányt a „leánykori névre” szóló útlevelébe nem ragasztották be. A panaszos kérésére hatósági bizonyítványt állítottak ki a részére, továbbá tájékoztatták őt arról, hogy a házasságkötésével összefüggő névváltoztatás következtében gondoskodnia kell a személyazonosító okmányai cseréjéről.

Érintett alkotmányos jogok
Magyar Köztársaság Alkotmánya
2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit sem lehet önkényesen megfosztani.

Az alkalmazott jogszabályok
A külföldiek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2001. évi XXXIX. törvény
2. § (1) E törvény alkalmazásában a) külföldi: a nem magyar állampolgár és a hontalan; h) érvényes úti okmány: az arra jogosult külföldi hatóság által kiállított és a Magyar Köztársaság által elismert, időbeli és területi érvényességgel rendelkező útlevél; vagy nemzetközi szerződés, illetőleg jogszabály alapján külföldre utazásra jogosító más igazolvány vagy irat, amely birtokosának személyazonosságát és állampolgárságát (hontalanságát) igazolja;
A nemzetközi magánjogról szóló 1979. évi 13. törvényerejű rendelet
39. § (1) A házastársak személyi és vagyoni jogviszonyaira - ideértve a házastársi névviselést, tartást, valamint a házassági vagyonjogi megállapodást is - az a jog az irányadó, amely az elbírálás idején a házastársak közös személyes joga. (2) Ha a házastársak személyes joga az elbírálás idején különböző, utolsó közös személyes jogukat, ennek hiányában annak az államnak a jogát kell alkalmazni, amelynek területén a házastársaknak utoljára közös lakóhelyük volt. (3) Ha a házastársaknak nem volt közös lakóhelyük, az eljáró bíróság, illetőleg más hatóság államának jogát kell alkalmazni.

A házasságról, a családról és a gyámságról szóló 1952. évi IV. törvény
25. § (1) A feleség a házasságkötés után a) kizárólag a maga teljes nevét viseli, vagy b) a férje teljes nevét viseli a házasságra utaló toldással, amelyhez a maga teljes nevét hozzákapcsolhatja, vagy c) a férje családi nevét viseli a házasságra utaló toldással és ehhez a maga teljes nevét hozzákapcsolja, vagy d) a férje családi nevéhez hozzákapcsolja a saját utónevét. (2) A férj a házasságkötés után a) kizárólag a maga teljes nevét viseli, vagy b) a felesége családi nevéhez hozzákapcsolja a saját utónevét. (3) A férj, illetve a feleség a házasságkötés után házassági névként családi nevüket is összekapcsolhatja, hozzáfűzve a saját utónevét. (4) A házasulóknak az (1)-(3) bekezdés szerinti névviselésről meg kell egyezniük. Ennek során figyelemmel kell lenni arra, hogy - a (3) bekezdésben foglalt kivétellel - csak az egyik házasuló veheti fel házassági névként a másik családi nevét [(1) bekezdés b)-d) pont, (2) bekezdés b) pont], illetve a házassági név családi nevekből képzett része legfeljebb kéttagú lehet. (5) A házasulóknak az anyakönyvvezető felhívására a házasságkötés utáni névviselésről nyilatkozniuk kell.

Az anyakönyvekről, a házasságkötési eljárásról és a névviselésről szóló 1982. évi 17. törvényerejű rendelet
27. § (1) Hatósági eljárásban, igazolásban, igazolványban, nyilvántartásban a magyar állampolgár a születési, illetőleg a házassági anyakönyv szerint őt megillető születési vagy házassági nevet viseli.
27/B. § (1) A házassági név az a név, amely az érintettet a házassági anyakönyvi bejegyzés alapján megilleti. A házasságot kötő személy a Csjt.-ben felsorolt házassági névviselési formák közül választhat házassági nevet.
29. § (1) Külföldi állampolgárok, hontalanok névviselésénél állampolgárságuk, illetőleg származási helyük joga az irányadó.

A vizsgálat megállapításai:
Miután a házasságkötés időpontjában panaszos román, a férje magyar állampolgár volt, házasságkötésük, valamint a házastársak személyi és vagyoni jogviszonyai tekintetében a nemzetközi magánjogról szóló 1979. tvr. (a továbbiakban: Nmj.) vonatkozó rendelkezései irányadóak. A Nmj. 39. § (1) és (3) bekezdéseire, illetve arra a körülményre figyelemmel, hogy tartózkodási engedéllyel rendelkező külföldiként a panaszos magyarországi lakóhellyel nem rendelkezett, a házastársi névviselés kérdésében az eljáró hatóság államának - vagyis a Magyar Köztársaság – jogát kellett alkalmazni. 
A házasságról, a családról és a gyámságról szóló 1952. évi IV. törvény (a továbbiakban: Csjt.) 25. § (5) bekezdése alapján a házasulóknak a házasságkötést megelőző eljárás során kell dönteniük arról, hogy a Csjt. 25. § (1)-(3) bekezdéseiben biztosított névviselési formák közül melyiket választják. Tekintettel arra, hogy a panaszos a Csjt. 25. § (1) bekezdésének c) pontja szerinti névviselési formát választotta, házassági nevét az említett módon jegyezték be a házassági anyakönyvbe, illetve a házassági anyakönyvi kivonatba.
Az anyakönyvekről, a házasságkötési eljárásról és a névviselésről szóló 1982. évi 17. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: At.) 27. § (1) bekezdésének értelmében, a „hatósági eljárásban, igazolásban, igazolványban, nyilvántartásban a magyar állampolgár a születési, illetőleg a házassági anyakönyv szerint őt megillető születési vagy házassági nevet viseli”. Miután az At. 27. § (1) bekezdése kizárólag a magyar állampolgárokra vonatkozik, ezt a rendelkezést a panaszos esetében nem lehet alkalmazni.
A külföldiek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2001. évi XXXIX. törvény (a továbbiakban: Itv.) 2. § (1) bekezdésének h) pontja értelmében a külföldiek személyazonosságukat és állampolgárságukat „az arra jogosult külföldi hatóság által kiállított és a Magyar Köztársaság által elismert” érvényes úti okmánnyal igazolják. Előfordulhat olyan eset, amikor a külföldi számára a magyar hatóság által kiállított házassági anyakönyvi kivonatban szereplő házassági név, illetve az állampolgársága szerinti állam hatósága által kiállított érvényes úti okmányban szereplő név nem azonos. Arról, hogy az említett esetben melyik állam jogát kell alkalmazni az At. 29. § (1) bekezdése rendelkezik. A hivatkozott jogszabályi rendelkezés értelmében a külföldi állampolgárok névviselésénél az állampolgárságuk joga – tehát a panaszos esetében a román jog - az irányadó. Miután az Itv. 2. § (1) bekezdésének h) pontja értelmében a külföldi személyazonosságát a birtokában lévő érvényes úti okmány igazolja, törvényes vélelem áll fenn arra nézve, hogy az állampolgársága szerinti állam joga szerint őt az úti okmányban szereplő név illeti meg. Az idézett jogszabályi rendelkezés alapján az idegenrendészeti eljárásban a külföldi az érvényes útlevelében szereplő nevet viseli. Jogalkalmazási hibát vétett a Bevándorlási Hivatal azzal, hogy a panaszos matrica formátumú engedélyokmányát nem az érvényes útlevelében, hanem a házassági anyakönyvi kivonatban szereplő névre állította ki.
Az Alkotmánybíróság 56/1991. (XI. 8.) AB határozatában megállapította, hogy a „jogállamiság alapvető követelménye, hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által meghatározott szervezeti keretek között, a jog által megállapított működési rendben, a jog által a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki a tevékenységüket”. Az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamiságból eredő tisztességes eljáráshoz való jog érvényesülése érdekében mellőzhetetlen, hogy amennyiben a Bevándorlási Hivatal az ügyfél számára kötelezettséget ír elő, akkor annak jogalapját, továbbá a teljesítésre nyitva álló határidőt, illetve határnapot is megjelölje. A vizsgálat adatai szerint sem az Itv.-ben, sem más hatályos magyar jogszabályban nincs rendelkezés arra nézve, hogy a külföldinek a magyarországi házasságkötését az állampolgársága szerinti államban is jelentenie vagy regisztráltatni kellene. Olyan jogszabályi rendelkezés sincs hatályban, amelynek értelmében az útlevelet kiállító állam hatóságának a külföldi nevét a magyar jog szabályainak megfelelően kellene az okmányba bejegyeznie. A leírtak alapján az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamiságból eredő jogbiztonsághoz, illetve az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított emberi méltósághoz való jog részét képező névviseléshez való joggal összefüggő visszásságot okozott a Bevándorlási Hivatal azzal, hogy panaszost a birtokában lévő, érvényes útlevele cseréjére kötelezte, továbbá azzal, hogy a matrica formátumú letelepedési engedély okmánynak az érvényes úti okmányban történő elhelyezését megtagadta.

Ajánlás
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) bekezdésében biztosított jogkörömben ajánlást teszek a Belügyminisztérium Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal főigazgatójának, hogy
- intézkedjen annak érdekében, hogy a BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal Budapesti és Pest Megyei Regionális Igazgatóságának VI. számú Ügyfélszolgálati Irodája a panaszos letelepedési engedély okmányát az érvényes útlevelében szereplő névre állítsa ki és az okmányban elhelyezze,
- a hasonló típusú alkotmányos joggal összefüggő visszásságok jövőbeni megelőzése céljából gondoskodjon arról, hogy jelentésem tartalmát mind a BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal, mind a regionális igazgatóságok letelepedési kérelmek elbírálásával foglalkozó ügyintézői megismerjék.

Budapest, 2005. november 11.

Takács Albert sk.